Zuzana Drahotušská
 Univerzita Pardubice - FHS
Kulturní dějiny
SOGE

Dívčí středoškolské vzdělávání v Českých zemích na přelomu 19. a 20. století

                                                                                                                                   2004/2005
Obsah:

Dívčí středoškolské vzdělávání v Českých zemích na přelomu 19. a 20.století (úvod)………………………………………………………………………………………s. 2

Lycea aneb Nový druh dívčích středních škol…………………………………………s. 3

Dívčí gymnázia a jejich vývoj……………………………………………………………s. 6

Otázka koedukace………………………………………………………………………..s. 9

Dívčí středoškolské vzdělávání v Českých zemích na přelomu 19. a 20. století
(úvod)

   Prosazení dívčího středního školství u nás naprosto odpovídalo heslu, které si zvolil vzdělávací spolek Minerva v době svého vzniku – „Per ardua ad astra“. Koncem 19. století dosáhly ženy možnosti studovat na univerzitě, ale ukázalo se, že jejich příprava není dostatečná. Narozdíl od Ameriky a západoevropských států, jejichž školské systémy se staly vzorem pro dívčí školství u nás, postupovalo české ženské emancipační hnutí jiným způsobem. Do prostoru habsburské monarchie přicházely již od poloviny 19. století zprávy ze zahraničí o úspěších tamního vysokoškolského vzdělání žen. Ve snaze dokázat společnosti samostatnost, svobodomyslnost a intelektuální schopnosti žen, usilovala spolková emancipační hnutí v Čechách rovnou o zpřístupnění nejvyššího možného stupně vzdělání. Skutečnost, že nebyla v dostatečné míře vyřešena otázka středoškolského dívčího studia, se tedy v plné míře projevila až po zpřístupnění univerzit ženám.
   V Rakousku nebyly vyšší dívčí školy zřizovány státním nákladem, ale péčí měst, spolků a korporací. Dívky tak neměly možnost projít střední školou za stejných podmínek jako studenti na státních gymnáziích. Pozornost se obrátila zpět, směrem ke středoškolskému vzdělání.
   Vznikly dvě možnosti, jak docílit gymnaziálního vzdělání dívek. První cestou bylo zakládání dívčích středních škol, prostým napodobením osnov chlapeckých gymnázií. Tento způsob razilo první dívčí gymnázium Minerva. Druhou, jak se zdálo, snazší cestou byla koedukace, tj. zpřístupnění chlapeckých středních škol i dívkám. Roku 1897 byla, za nesouhlasu většiny středoškolských ústavů,  připuštěna možnost hospitace dívek při vyučování. 
   K plnému uznání rovnocenné koedukace se ministerstvo kultu a vyučování touto dobou ještě nedopracovalo. Naopak, povzbuzeno vznikajícím přesvědčením veřejného mínění, že žena má mít stejný nárok na uplatnění  k výdělečné činnosti jako muž, se obrátilo tímto směrem. 

Lycea aneb Nový druh dívčích středních škol

   Pro vzdělání dívek se od roku 1900 zřizovala lycea. Vláda chtěla tímto krokem alespoň částečně vyhovět snahám o vyšší ženské vzdělání a zároveň zabránit požadavkům na zpřístupnění chlapeckých středních škol dívkám. Dívčí školství tak mělo být organizováno samostatně a nezávisle na chlapeckých školách.
   Nařízením ministerstva měla být obcemi nebo soukromými korporacemi zakládána šestitřídní dívčí lycea. Stát poskytoval finanční podporu na jejich vydržování a vyhradil si pedagogický dozor. Tento druh škol měl dívky připravit pro další studium a zároveň jim poskytl všeobecné uzavřené středoškolské vzdělání pro případ, že by nechtěly pokračovat v dalším vzdělávání.
   V čele lycea měla stát podle ministerského nařízení pravidelně ředitelka. V případě, že ústav řídil muž, měla mu být dána k ruce jedna členka učitelského sboru jako výchovná síla. Mimo ředitelku a katechetu, měl mít každý úplný ústav ve sboru 7 – 8 členů, z nichž alespoň část měly tvořit ženy. Učiteli byli buďto profesoři jiných středních škol nebo učitelky, které se podrobily zkoušce pro lycea, normované předpisy z roku 1900. Po kandidátkách se požadovalo, aby byly alespoň šest semestrů posluchačkami na univerzitě (z toho alespoň 5 na filozofické fakultě) a zároveň absolvování přednášek z pedagogiky a vyučovacího jazyka. Zkušební skupiny byly následující:
1) moderní jazyky
2) zeměpis a dějepis
3) matematika, přírodopis, fyzika 
4) kreslení a rýsování
Jako examinátoři zasedali členové vědeckých zkušebních komisí pro střední školy.
   Dívčí lycea měla šest jednoročních tříd, ke kterým se mohly přidružovat různé odborné kurzy. V jedné třídě smělo být maximálně 40 žaček. Osnovy předepisovaly následující předměty: náboženství, český jazyk, francouzštinu, němčinu, zeměpis a dějepis se zvláštním zřetelem na kulturní dějiny a dějiny umění, matematiku, přírodopis, fyziku, kreslení, rýsování a pravopis; mezi nepovinné předměty patřil zpěv, tělocvik, ženské ruční práce, těsnopis, popř. také nauka o domácím hospodářství. Na některých lyceích patřila mezi nepovinné předměty latina. Mimo to získaly ústavy částečnou volnost tím, že osnova mohla být upravena podle místních potřeb. Povinné předměty měla škola stanovit tak, aby jejich počet nepřesahoval 24 hodin týdně na nižším a 26 hodin na vyšším stupni.
   Po úspěšné přijímací zkoušce vstupovaly do první třídy alespoň desetileté žačky z obecných škol. Pro vstup do ostatních tříd se vyžadovaly zkoušky ze všech předmětů předchozích tříd a přiměřené stáří. 
   Šestiletá výuka byla zakončena maturitní zkouškou, která se konala za předsednictví zemského školního inspektora nebo jeho zástupce. Forma maturity byla upravena analogicky podle chlapeckých ústavů, skládala se z části písemné a ústní. Absolvování maturitní zkoušky opravňovalo k mimořádnému studiu na filozofické fakultě. Absolventky dívčích lyceí mohly být připuštěny také k učitelství na obecných a měšťanských školách, po dodatečné zkoušce z latiny také ke studiu farmacie. Po čtvrté třídě se žačky mohly uplatnit jako zaměstnankyně na poštovních úřadech apod. 
   Oproti českým ústavům se německá lycea rozvíjela velmi rychle. V ostatních rakouských zemích vznikala lycea podstatně dříve. Německá vyšší dívčí škola v Praze se již roku 1876 proměnila v šestitřídní lyceum, aby nabyla větší podoby se středními školami. Právě zkušeností z německého prostředí se chopila rakouská vláda, když se roku 1900 rozhodla podporovat vznik lyceí. Ministerstvo uznalo potřebu vnést řád do organizace dívčího středního školství, ale nechtělo podporovat gymnaziální výuku dívek, protože vzhledem k veřejnému mínění společnosti, považovalo za nemožné, aby se ženské univerzitní vzdělání stalo masovou záležitostí.   
   První české lyceum vzniklo roku 1901 v Brně z bývalé vyšší dívčí školy spolku Vesna, po něm za dva roky následovalo další v Českých Budějovicích, zřízené vzdělávacím spolkem Ludmila. Během prvního desetiletí 20. století vznikala postupně další; řádové dívčí lyceum u sv. Voršily v Praze, lyceum v Chrudimi r. 1906, v Hradci Králové r. 1907, v Jičíně a Plzni r. 1908 (přeměnou z vyšších dívčích škol), ve Slezské ulici na Královských Vinohradech r. 1908, v Holešovicích r. 1909 a na Smíchově r. 1910.  Původně mělo vzniknout lyceum i v Pardubicích, ale vzhledem k tomu, že sousední Hradec Králové dokázal založit lyceum dříve, z projektu sešlo. 
   Vznikající dívčí lycea vytvořila konkurenci řádovým ústavům, které poskytovaly obdobné vzdělání, ale byly příznivci dívčího školství chápány jako přežitek z minulých dob. O tom ostatně svědčí i následující výrok, který vyvolal nesouhlas veřejnosti se situací, kdy se obecní zastupitelstvo rozhodlo dotovat lyceum na Královských Vinohradech částkou 8000 korun ročně: 
„…takovým pánům jest milejší ústav klerikální, který, povrchně vzato, financuje se sám a z děvčat vychovává bigotní, obmezené ženy … pomyslíme-li, že v takových ústavech je vyučovací osnova výlučně církevní, zcela odporující moderní vědě a skutečnému životu, že absolvent takového ústavu – není-li zvláště silně individualisticky založen, vyjde do světa jako kretén, který je jen nástrojem hierarchie a staví se v cestu všemu pokrokovému…“ 	
   
   Již během prvního desetiletí existence lyceí se ukázalo, že tyto ústavy většinou nesplnily naděje, které do nich byly vloženy. Absolventky se v enormním počtu obracely ke studiu na univerzitě, především na filozofické fakultě, přestože neměly takovou přípravu jako jejich kolegové, kteří vystudovali gymnázium. Proto se tyto mimořádné posluchačky staly nevítanou konkurencí s nepopíratelnou výhodou kratšího studia, jak středoškolského, tak i univerzitního. Dívky se ve většině případů nevěnovaly praktickým povoláním, pro která je chtěl statut lyceí připravit.  
   Další vývoj těchto škol tvořily dva odlišné proudy. První chtěl lycea rozšířit na  sedmi- až osmiletá nebo popřípadě přetvořit na reálná gymnázia. Druhý směr chtěl zachovat lycea v dosavadním rozsahu, ale připojit k nim ještě dvě nebo tři další třídy, které měly připravit studentky pro řádné studium na univerzitě. 
   Vláda vyhlásila roku 1911 anketu o reformě lyceí, ale její výsledky nebyly nikdy zveřejněny. Současně několika lyceím zakázala zřízení dvouletých přípravných kurzů, které měly dívky připravit k maturitě na reálném gymnáziu.   
   Výnosem ze dne 14. června roku 1912 vyšel normativní statut dívčích lyceí s pozměněnou učební osnovou. Tato nová úprava přinesla dvě podstatné změny:
1)	po vzoru středních škol odlišila nižší čtyřtřídní oddělení s ucelenou učební osnovou od vyššího dvoutřídního oddělení
2)	umožnila přičlenění různých kurzů, především oddělení vyšších středoškolských tříd; připustila také, že se lycea, která přičlenila čtyři vyšší třídy reformního reálného gymnázia, mohla nazývat reformními reálnými gymnázii.
   Tuto novelu mnohá lycea využila, a buď zachovala lycejní učební osnovu jen v prvních čtyřech třídách, na které napojila čtyři vyšší třídy reformního reálného gymnázia (České Budějovice, Hradec Králové, Jičín, Plzeň a Smíchov) nebo vedle šesti lycejních tříd vytvořila ještě čtyřtřídní oddělení reformního reálného gymnázia (Královské Vinohrady).
   Hlavní úkol lyceí, totiž vyšší dívčí vzdělání praktického rázu, nebyl nikdy doceněn. Většina žaček v těchto školách spatřovala možnost přípravy k vysokoškolskému studiu. O tom svědčí i zvýšený zájem o tyto školy v okamžiku, kdy zřídily vyšší reálně gymnaziální oddělení. Samotná lycea byla roku 1922 zrušena a ve většině případů přeměněna na reformě reálná gymnázia. 

 Dívčí gymnázia a jejich vývoj

   První dívčí soukromou školu gymnaziálního typu založil v Praze, roku 1890, spolek Minerva z podnětu Elišky Krásnohorské. Po jeho vzoru vznikala pozvolna další dívčí gymnázia. Jejich zřizování bylo velmi pracné, protože stále spočívalo na libovůli a snahách soukromých organizací.
    Zakládání soukromých středních škol bylo upraveno v tom smyslu, že pokud chtěl ústav vysloveně nést název gymnázium, museli mít jeho učitelé zákonitou kvalifikaci a museli se řídit osnovami státních ústavů. Soukromá střední škola takového druhu byla povinně podrobena státnímu dozoru. Ministerstvo školství mohlo takovým školám, které splnily potřebné podmínky, udělit právo veřejnosti. Profesoři veřejných ústavů směli učit na školách soukromých pouze s povolením zemského školního úřadu. Současně však nesměl být spojován úřad profesora státní školy s ředitelstvím školy soukromé. Chtěl-li tedy státní profesor převzít řízení soukromé školy, musel si ve svém úřadu vyžádat dovolenou. Profesory jmenovali sami vydržovatelé ústavu, zemská školní rada je pouze potvrzovala.
   Vláda všemožně činila těmto soukromým školám potíže, zejména pokud šlo o udělení práva veřejnosti. Až v následující době byly školy vzniklé nákladem obcí nebo nejrůznějších vzdělávacích spolků postupně přeměněny na reálná gymnázia a zestátněny. 
   Druhé dívčí gymnázium, založené roku 1905, bylo řádové a sídlilo v Praze na Královských Vinohradech.  Tento ústav byl založen řádem školských sester sv. Františka. Kongregace vydržovala gymnázium, umístěné v Korunní ulici, až do 30. let 20. století. Současně vedle gymnázia zřídila i odborné dívčí školy s pensionátem. Ústav založený jako gymnázium, se v roce 1912 proměnil v reálné gymnázium a otvíral  střídavě čtyři třídy sudé a liché.  
   Roku 1903 založila Zdeňka Wiedermannová spolek Dívčí akademie, který o čtyři roky později otevřel první dívčí gymnázium na Moravě, ve Valašském Meziříčí. Na základě povolení zemské školní rady byl tak dne 28. října 1907 otevřen ústav s názvem Střední škola dívčí akademie. V čele školy stál ředitel Vincenc Spura, vyučujících profesorů bylo celkem 9. V prvním roce měl ústav 22 studentek, v následujícím školním roce jich do sekundy vstupovalo již 29.  Učební osnovu školy vypracoval profesor František Drtina ve spolupráci s doktorem Oktaviánem Wagnerem. Jednalo se v podstatě o zvláštní typ reálně gymnaziální výuky, speciálně upravený pro dívčí vzdělání. V sedmém a osmém ročníku školy probíhala diferencovaná výuka v klasickém oddělení ústavu (vyučovala se latina ve větším rozsahu a nový předmět kulturní dějiny řecké a římské) a v oddělení moderním (výuka měla vyhrazeno více hodin pro přírodovědné předměty a úvod do deskriptivní geometrie). Takto vytvořená osnova byla později přijata i na jiných dívčích středních školách a byla nazývána buď podle svých tvůrců Drtinova – Wagnerova nebo někdy také typ valašskomeziříčský, podle první školy, která tuto osnovu začala provozovat.
   Druhým počinem spolku Dívčí akademie bylo roku 1908 zřízení gymnázia v Brně. Tato dívčí střední škola byla založená na naprosto shodném principu jako gymnázium předchozí, s podmínkou, že se v zápisech studentek oba ústavy ob jeden rok  střídaly. 
   Dívčí gymnázium valašskomeziříčského typu bylo založeno ještě roku 1910 v Pardubicích, spolkem Božena Němcová. 
   Dívčí gymnázia vznikala na Moravě především s cílem zajistit dívkám středoškolské vzdělání, v souvislosti s kulturním požadavkem založení české univerzity v Brně. Oba tyto ústavy byly postupem času přeměněny podle tendenčního vývoje středoškolského vzdělání. V letech 1916 a 1917 zavedly obě školy osnovu reálných gymnázií po vzoru škol chlapeckých a o tři roky později byly zestátněny.
   Podobným vývojem procházelo současně i první dívčí gymnázium Minerva. Od začátku 20. století se v oblasti chlapeckého školství hojně rozvíjely školy reálného zaměření. Proto byla na Minervě vyhlášena anketa, která měla rozhodnout, zda gymnázium zůstane klasickým humanitním nebo se výuka přizpůsobí novému směru. Hlavním cílem zastánců reálného zaměření školy byl požadavek, aby dívky získaly více možností slušně se uživit i bez vysokoškolského studia. Eliška Krásnohorská byla zásadně pro zachování klasického gymnázia. Hlasování dopadlo ve prospěch reálného typu. Přesto došlo ke kompromisu – výuka latiny zůstala od primy a humanitně zaměřené třídy s výukou řečtiny od tercie byly paralelní. Ministerským výnosem ze dne 26. června 1910 se Minerva stala dívčím reálným gymnáziem a klasicky zaměřené paralelní třídy postupně zanikly. Vzhledem k tíživé finanční situaci školy, nabídlo městské zastupitelstvo Minervě podporu s tím, že nad školou bude zřízen samostatný městský správní výbor. Ministerstvem školství byla pak 11. února 1915 schválena změna statutu školy na Městské dívčí reálné gymnázium Minerva. 
   K dalšímu zřizování dívčích gymnázií jako takových už nedošlo. V Čechách a na Moravě tak vzniklo celkem 5 českých dívčích škol tohoto druhu. S vývojem doby se ovšem začaly na dívčí reálná gymnázia přeměňovat již dříve zakládaná lycea, vyšší dívčí školy a dokonce i některé ústavy pro vzdělávání učitelek. K tomuto kroku značnou měrou přispěla již zmíněná reforma lyceí z roku 1912, ale především také snaha přiblížit ženské školství systému chlapeckých škol.
   Současně dosáhly  v prvním desetiletí 20. století značného rozvoje dívčí školy odborné – průmyslové školy, navazující většinou na předchozí průpravu ze škol měšťanských nebo nižších středních. Dívčí odborné školy usilovaly převážně o hlubší přípravu dívek jako budoucích hospodyň a matek. 

 Otázka koedukace
   
   V habsburské monarchii nebyl problém nedostatku dívčích škol nikdy vyřešen. Nově vznikající samostatné dívčí ústavy nestačily pokrýt rostoucí zájem o dívčí středoškolské studium.
   Od 90. let 19. století se učitelky a někteří odborníci snažili prosadit princip tzv. plné koedukace, tj. aby měly dívky možnost studovat na chlapeckých školách bez omezení. Hlavním důvodem k tomuto posunu byl fakt, že vláda odmítala zahrnout dívčí školství do státní správy. Hospitování na chlapeckých středních školách bylo však dívkám v ojedinělých případech povoleno od roku 1897. Výnos ministra školství doktora Pavla Gautsche, vydaný v březnu roku 1897, se k otázce ženského středního školství staví takto:
   „…otázka vyšší dívčí výchovy jest neodbytná; ministr sám uznává potřebu, aby bylo ženám dáno rovnocenné vzdělání s muži a aby byla jim poskytnuta větší možnost výdělku, ale nesmí se tak státi v plné míře, ježto prý tomu brání přirozená povaha ženy a její vlastní poslání. Jestliže však jednotlivé dívky si samy opatří vzdělání rovnocenné s muži, nebude jim brániti, aby vykonaly zkoušku dospělosti a nabyly výhod odtud plynoucích…“ 
 
   Hospitování dívek na středních školách bylo sice v určitém rozsahu povoleno, ale školní úřady jim studium nijak neusnadňovaly.
   Tyto dívky, úředně nazývané „hospitující privatistky“, měly při studiu na chlapeckých středních školách opravdu zvláštní postavení. Byly sice přítomny vyučování, ale nesměly být průběžně vyvolávány, zkoušeny ani klasifikovány. Podrobovaly se jen semestrálním a výročním zkouškám. Současně byla učiněna opatření, aby nepřišly do kontaktu s chlapci. Do třídy směly vstoupit jen zároveň s profesorem a o přestávkách jim měla být vyhrazena zvláštní místnost. Počet dívek v chlapecké třídě nesměl přesáhnout pět až deset procent z celkového žactva.
   Protože se dívky vyučování pouze účastnily a nemohly být pravidelně zkoušeny ani vyvolávány, šlo vlastně jen o jakousi náhradu koedukace, která byla ke konci století v ostatních zemích Evropy úspěšně zaváděna.
   Proti společné školní výchově chlapců a dívek se z mnoha míst ozývaly hlasy nesouhlasu. Nejčastěji byly vznášeny námitky, že dívky a chlapci procházejí zcela odlišným duševním vývojem a že tedy společné studium nepřichází v úvahu. Takové myšlenky byly zakotveny ve valné části veřejnosti a pocházely převážně z demagogických církevních kruhů, které udržovaly tradici o nižší hodnotě ženy jako člověka. 
   Odborníci a zastánci systému společné výchovy obou pohlaví naopak upozorňovali na přednosti koedukace. Školu chápali jako přirozené pokračování rodinné výchovy a v oddělování dívek od chlapců spatřovali mravní nebezpečí a vzájemné odcizení. Nenucený denní styk a společné školní zájmy považovali za nejlepší opatření proti dívčímu snění a zamilovanosti. 
   O tom, že dívky skutečně toužily po vyšším vzdělání svědčí, mimo statistik o návštěvnosti a počtu uchazeček na dívčích školách, uváděných v dobovém tisku, také paměti některých spisovatelek. Věnceslava Srbová-Lužická později srovnávala situaci, kdy dívky postupně získávaly právo na středoškolské vzdělání se svými vlastními zkušenostmi z dětství:
„ …A nemohla a nemohla jsem se dlouho spřátelit s tou myšlenkou, že by mne nepřijali do gymnasia ani tehdy, kdybych se přestrojila za hocha … Škoda, že pro mne byly tehdy ještě školy uzavřeny…“  

   Prosazením alespoň částečné koedukace se dívkám naskytla další možnost studia. Na státních středních školách se většinou neplatilo školné, což umožnilo další vzdělávání i studentkám z chudších rodin.
   Koedukace byla v českých zemích zavedena z nouze a ne z přesvědčení o její účinnosti. Právě z tohoto důvodu byly dívky v mnoha směrech ve studiu omezovány. Nerovnocenná koedukace měla jisté nedostatky, kterých začaly dívky brzy využívat. Vzhledem k tomu, že nesměly být nijak zapojovány do výuky, neměli jejich rodiče žádné zprávy o jejich chování a prospěchu. Celkem častým jevem se stalo, že počínaje čtvrtým ročníkem gymnázia některé studentky zanedbávaly školní docházku a jejich studijní výsledky začaly povážlivě klesat. Dalším problémem se staly semestrální zkoušky. Dívky byly zkoušeny najednou z celého učiva a mnohdy své znalosti získávaly pouze rychlou přípravou ke zkoušce a ne průběžným studiem. Stoupenci koedukace tuto situaci ospravedlňovali tvrzením, že  „…děvče jest vydáno duševnímu utrpení, protože musí celé dny vyseděti v klidu, aniž by mohlo se činně účastniti vyučování…“
   Přesto začalo zavádění koedukace vykazovat i jisté úspěchy. Přítomnost dívek ve třídě působila na zjemnění chování chlapců, zmírňovala jejich divokost a současně zvyšovala jejich prospěch při vyučování, protože podněcovala jejich ctižádostivost vyniknout a strach před zahanbením.       
   V dobovém tisku se rozpoutaly debaty o vhodnosti koedukace a stále častěji bylo navrhováno, aby byla uznána koedukace rovnocenná, která měla dívky, podle názoru odborníků, lépe motivovat ke studiu. 
   Většina veřejnosti však dosud nepociťovala potřebu vyššího ženského vzdělání a proto koedukaci nijak nepodporovala. Moravský zemský výbor dokonce roku 1909 odhlasoval naprostý zákaz hospitování dívek na zemských reálkách.
   Polemiky nad zavedením rovnocenné koedukace dále pokračovaly. V návaznosti na úspěchy koedukace v cizině byli pedagogičtí odborníci přesvědčeni o její prospěšnosti. Profesor František Drtina shrnul její přednosti, vzhledem ke zkušenostem získaným v USA, následovně:
    „ a)  Soustava ta je přirozená, poněvadž se řídí přirozeným útvarem rodiny i   
           společnosti,  
      b) obvyklá, poněvadž je ve shodě se zvyklostmi a city denního života i se  
     zákony státními,
c)	nestranná, poněvadž jednomu pohlaví poskytuje stejnou příležitost ku vzdělání, jako má druhé,
d)	úsporná, neboť tak nejúspěšněji užije se peněz k účelům školským určených,
e)	příznivá jak pro ředitele škol, tak pro učitele co do volby látky i co do srovnání výkonů, pro vyučování i kázeň
f)	blahodárná pro ducha, morálku, zvyklosti a vývoj chovanců.“

   Možnost stát se veřejnými studentkami, rovnocennými s ostatními žáky byla dívkám poskytnuta až ministerským výnosem z roku 1919. Z počátku byl jejich počet omezován ve městech, kde byly k dispozici dívčí střední školy. Ministerstvo školství stanovilo povinnost, že musí být předně postaráno o návštěvu dívčích ústavů a že musí být prokázána možnost studentky na chlapecké střední škole umístit. O rok později byl výnos ministerstva upraven v tom smyslu, že se všechny dívky musely nejprve hlásit na dívčí střední školy, a jen pokud v nich nebyl dostatek místa, mohly se dát zapsat na střední školu chlapeckou. Úplnou volnost ve výběru vzdělávacího zařízení získaly dívky až výnosem ze dne 16. června 1921, kdy bylo připuštěno dívčí studium na chlapeckých středních školách bez jakéhokoliv omezení. 

Seznam pramenů a literatury:

•	Archiv hl. m. Prahy, Výroční zprávy Soukromého dívčího gymnázia spolku Minerva z let 1910-1915.
•	Ženské listy, roč. 36, 1910.
•	Ženský obzor, roč. 5, 1904/05.
•	Ženský obzor, roč. 8, 1909.
•	Ženská revue, roč. 1, 1906.
•	Ženská revue, roč. 3, 1908.
•	Ženská revue, roč. 7, 1912.
•	Ženský svět, roč. 9, 1905.
•	Věnceslava Lužická, Z mých pamětí, Mladá Boleslav 1928.
•	František Drtina, Dívčí školství u nás a jinde, Praha 1909. 
•	Otakar Kádner, Vývoj a dnešní soustava školství, díl I., Praha 1929.
•	Rudolf Neuhöfer, Deset úvah o středním školství, Praha 1930.
•	Jaroslav Kopáč, Dějiny české školy a pedagogiky v letech 1867-1914, Praha 1968. 
•	Z českého ráje a podkrkonoší - Supplementum 5, Semily 2000.